EGYPŤAN
Slepý přišels na svět?
Prohlédne tmu tvůj zrak?
Sedáš po pravici
korunovaných hlav?
Neštěkáš, koušeš hned, výstrahu dáš až pak?
Když jdeš po ulici,
neseš se jako páv?
Umíš na všechny čtyři
pokaždé dopadnout?
Zbystříš sluch, když se vzduch bouří zatetelí?
Umíš ztracený směr poslepu naleznout?
Umíš snad vystoupat až do Mňautmosféry?
To vše dokáže jen náš čičandí kmen.
Čičandí kmen umí to jen.
To umí jen náš čičandí kmen.
Čičandí kmen umí to jen.
To umí jen náš čičandí kmen.
Umíš do dálných krajů na koštěti lítat?
Jsi fámulus věrný...
-...se srdcem... -...jako zvon?
Byls kocourem v botách?
S Krysařem škůdce chytals?
Zažils v ráji i v pekle podobný shon?
Jsi postrachem krys?
Máš rychlost jak rys?
Cítíš slast, vždy když past
lapne proradnou myš?
Když se stavěla sfinga, s faraonem tam byls?
Sfinga
Je to vše případ tvůj? K Čičandám náležíš.
Čičandí songy pro Kočičandy. Čičandí songy pro Kočičandy.
Vzduchem lítáme líp nežli akrobati.
Umíme salta dvojitá, triky s pneumatikou.
Po zdi umíme lézt, v korunách se ztratit,
chodit po kladině, po laně přeběhnout.
To umí jen náš čičandí kmen. To umí jen náš čičandí kmen.
Čičandí songy pro Kočičandy. Čičandí songy pro Kočičandy.
Umíš v tóninách různých zapět hlasem svým
Rossiniho duet,
waltz, co napsal Strauss?
Začínáš jak číčy C háčkovaným,
co zbourá vždy sál, když zazní aplaus?
Královny noci Čičandy jsou,
výšky vyzpívají s bravurou.
MYŠÍ PAST
Z Mesiáše zvládnem veškeré sbory.
Mňauleluja, zní andělské chóry.
MORIARTY!
MOURIARTY! HLEDANÝ PRO VŠECHNO
V tom božskost nebetyčná tkví,
být hrdý na své kočkovství.
Zní v katedrále dál „vivat“.
Ať život věčný kočka má!
Věru věrné jsou kočky všem,
kteří ctí náš kmen...
Co?
...a to, co umí Čičandy jen,
co umí jen náš čičandí kmen.
Kočičandy pějí písně svoje,
číčy staré i číči nové
zpívají i tančí vstoje,
čičandí songy jsou pro kočky, čičandí songy jsou pro kočky,
čičandí songy jsou pro kočky!
Praktické kočky.
Dramatické kočky.
Pragmatické kočky.
Fanatické kočky.
Oratorické kočky.
Delfiprorocké kočky.
Skeptické kočky.
Dyspeptické kočky.
Romantické kočky.
Pedantické kočky.
Kritické kočky.
Parazitické kočky.
Alegorické kočky, metaforické kočky.
-Statistické kočky. -A mystické kočky.
Politické kočky.
Pokrytecké kočky.
-Katolické kočky. -Hysterické kočky!
Cynické kočky.
Rabínské kočky.
A magické kočky!
Čičandí songy pro Kočičandy. Čičandí songy pro Kočičandy.
MLÉČNÝ BAR
Chystáš se na bál?
Být tebou to nedělám.
Může to být risk.
Letos prý vyhraje Mouriarty.
Mouriarty?
Mouriarty zná světa běh.
Báječný kouzelník.
Ale mistr nepravostí všech.
Chvilku tu je...
Tak poběž!
Kouzlo.
Jak se vlastně jmenuješ?
Vykousla ti kočka jazyk?
-Viktorie. -Viktorie?
Určitě máš i jiné.
Jiné?
Dá fušku vymýšlet jména pro číči,
není to hračka, je marné se přít.
Řeknete si možná, že v kouli mi fičí,
když řeknu, že kočka tři jména má mít.
První je jméno, jímž člověk ji volá.
-Třeba: -Péťa.
-Augustýn. -Alois.
Či Vít.
Kočce však svědčí víc mít jméno na tělo,
co by jí sedělo, co přijde jí vhod.
Bez něj by pyšně se nosit jí nechtělo
a špicovat fousky, ctít hrdě svůj rod.
Krom těch dvou poslední jméno tu zbývá,
jméno, jež neuhodneš nikdy sám.
Jméno, jež před lidmi kočka vždy skrývá
a neprozradí nikdy mně ani vám.
Když spatříš kočku v hlubokém zadumání,
důvody jsou zpravidla neměnné:
plně pohroužena je v rozjímání,
myslí na...
myslí na
jméno své.
To nevýslovné, výslovné, výslovně nevýslovné,
hluboce tajemné
jediné jméno, jméno, jméno, jméno.
Jméno, jméno, jméno, jméno.
Mistr Myštofeles, kocour kouzelník!
Kočičandy, ukažte tvář!
Kočičandy, nastal váš čas.
Čičandí měsíc rozlil svou zář.
Čičandrbál koná se zas.
Kočičandy, ukažte tvář!
Čičandrbál dnes...
...koná se zas.
Kočičandy se každý rok
sejdou na bále, kde vypukne kvas.
A hlava všech Čičand podnikne ten krok
a z Čičand vyvolí jednoho z nás.
Stará Mojčíčová, než vzejde den,
v tichu, jež krájet by dalo se snad,
oznámí, kdo bude znovuzrozen
a komu chce nový život věnovat.
Tam někde se bělá bájná Mňautmosféra,
ten div jedna Čičanda spatřit jen smí.
Kmen Čičand se ptá: „Z nás bude to která?“
Koho vyvolí?
Mňautmosféra?
Je vysoko na nebi.
Kočka, která si to zaslouží nejvíc, tam získá další život.
A stane se tím, o čem vždy snila.
A podle čeho ji vybere?
Přece podle písničky, kterou o sobě zazpívá.
Vylíčí, kdo je a co umí.
Pojď.
Ukážu ti kočku, která dnes usiluje stát se vyvolenou Čičandou.
Já jednu Zahálkočku znám,
má jméno Fanča Flekatá.
Ta kožich mourovatý má
a jak tygr je pruhatá.
Celý den sedí na schodě,
na rohožce, na zápraží.
Tam sedí, sedí, sedí jen,
ta kočka zahálkou chce žít.
Ta kočka zahálkou chce žít.
Když...
...ruch a shon se začne z domu vytrácet,
Zahálkočka teprve se pouští do práce.
A když rodina chrápe jako zabitá,
tak já do sklepa potichoučku cupitám.
Mně z myších spádů stoupá tlak velice.
Troufalé jsou velmi, drzé jak opice.
Takže když si je seřadím na prostírání,
učím je hudbu, háčkování, tkaní.
Je to večeře s programem.
Já jednu Zahálkočku znám,
má jméno Fanča Flekatá.
Ráda se tulí k záclonám,
tahá je jako koťata.
Na římse ráda sedává
a užívá si blahobyt,
tam sedí, sedí, sedí jen,
ta kočka zahálkou chce žít!
Ta kočka zahálkou chce žít!
Když...
...ruch a shon se začne z domu vytrácet,
Zahálkočka teprve se pouští do práce.
Švábi myslím potřebují zaměstnání,
aby zanechali bezduchého drancování.
A tak jsem z bandy nezvedených švábíků
vytvořila oddíl vzorných skautíků,
kteří dobré skutky chtějí konat výhradně.
Ti brouci navíc pochodují bezvadně!
Švábíci!
Úsměv!
A teď třešnička na dortu.
K čemu potřebuje další život?
Nechci zkejsnout v téhle kuchyni.
Sklapněte krovky!
Třikrát hurá Zahálkočce, ač se tváří skromně.
Díky ní není nepořádek v domě.
Hurá, hurá, hurá.
Těšilo mě.
Mňau.
Trochu staromódní, nemyslíš?
Tancující švábi, zpívající myši.
Ačkoliv ty myši byly moc dobré.
Ale je to sto let za kočkami.
Padej.
Jen jsem ti chtěl dát pár dobrých rad.
Ale přepadl mě při tom velký hlad.
Padej z mojí kuchyně!
Do tance!
-Šupsem Ruptam umí vždy překvapit. -Vždy překvapit.
Když je na stole bažant, tetřeva dal bych si spíš.
Když mi k bydlení dáš dům, mnohem radši měl bych byt.
Když mi k bydlení dáš byt, domu dal bych přednost spíš.
Když mě pošleš lovit myš, krysu raději bych chyt.
Ne, ne!
Když mám krysu ulovit, tak bych radši honil myš.
Díky, Ruptame!
Šupsem Ruptam umí vždy překvapit.
A nemusím to všude vytrubovat.
Dělá jen, co se mu zlíbí.
Zbytečné je tomu oponovat.
Šupsem Ruptam leze na nervy všem.
Když mě pozveš dál, tak chci jít hned ven.
Já vždycky na špatné straně dveří jsem,
hned jak domů dorazím, na rejdy jsem připraven.
V zásuvce rád proležím den,
jako lev spustím řev, když nemůžu ven.
Myslíš, že je vymiškovaný?
Zpívá fakt hodně vysoko.
Vždyť víš...
Šupsem Ruptam umí vždy překvapit.
A nemá cenu o tom pochybovat.
-Světla. -Dělá jen, co se mu zlíbí.
Zbytečné je tomu oponovat.
Ty jeho kreace zvládnu taky.
-Sleduj. -Ukaž.
Hračka.
Šupsem Ruptam sem tam těká jak rtuť.
Vždy opak udělám, to je prostě věc zvyku.
Ahoj.
Když mi rybu nabídneš, na zvěřinu hned mám chuť.
A když není na skladě, kotě, hned mám chuť na štiku.
Když mi smetanu dáš, ohrnu nos jen.
Já mám totiž rád,
jen co si najdu sám.
Viktorie!
Přestaň to dojit!
Skončím po uši do jídla zabořen,
když ho ve spižírně vyčuchám.
Vždyť Šupsem Ruptam
vždy ví, která bije.
Vždyť Šupsem Ruptam
před mazlením vždy prchá.
Ale na klín skočím ti, zrovna když něco šiješ.
Nejvíc potěší mě, když se něco zašmodrchá.
Jo!
SMETANA
MLÉČNÝ BAR
Šupsem Ruptam umí vždy překvapit.
Šupsem Ruptam před mazlením prchá.
Ne, mlíko už ne.
Mlíko!
Šupsem Ruptam umí vždy překvapit.
A je zbytečné to pořád opakovat.
Dělá jen, co se mu zlíbí.
A je vážně zbytečné...
pořád...
Páni.
Je vážně zbytečné...
to pořád...
opakovat.
Na kočku hleď,
zda k tobě má jít, váhá.
Ze dveří světla pruh
na ni dopadá jako škleb.
Vidíš, že kožich samý cár
a samou skvrnu má.
Oči má dávno vyhaslé
a matné jak starý střep.
A...
Měla revír v čtvrtích pochybných
a ve vykřičených podnicích.
V zemi nikoho brázdila ulice,
bloudila od putyky k putyce.
Pošťák se poškrábal a vzdych:
„Že má být mrtvá, myslel bych.“
Kdo byla ta troska na odpis?
Hryzabela, kdys kočičí miss.
Hryzabela, kočičí miss.
Kdo byla ta troska na odpis?
Hryzabela, kdys kočičí miss.
Kdo je to?
Bývala hvězdou divadla Windmill.
Pak utekla s Mouriartym.
A teď žije v pustině.
„Divadlo Windmill“
Dobrý večer vespolek.
Koukejte, koho to sem kočky nesou.
Probůh. Vypadáš vyhladověle.
Na bál nemůžeš jít s prázdným žaludkem.
Doufáš, že vyvolí tebe?
Jo. Doufá, že se znovuzrodí jako hubený kocour, aby mohl znova ztloustnout.
Jenže prohraje!
Taková drzost! Neposlouchej ji.
Neposlouchej ho, je to úplný b...
Já jsem Buřtorád Mňouks, nejsem tenký jak pšouk,
jak vepř tlustý jsem naopak.
Knajpy nevymetám, klubů několik mám,
jsem z kruhů, kde nosí se frak.
Všichni klaní se mi, když jdu ulicemi
ve svém kožíšku černém jak noc.
Žádný kocouří šašek nemá tak šik kamaše
a tak přesně střižený šos.
Už to umíš. Tak pojďme.
Připravená?
Promiňte.
Nejste náhodou Fanča Flekatá?
Ano.
Vy byste měla vystupovat na světových pódiích.
Ano.
A vaše tvář by měla být na plakátu.
„Hledá se Mouriarty. Odměna 100 £“
Smetánkou bývám zván „kocouří bonviván“,
mé jméno má patřičný švih.
Pro každého je ctí, kdykoliv pozdraví
ho Buřtorád Mňouks v dečkách psích.
Mé návštěvy jsou vážené v klubu Senior Educational,
tak jiný případ najít zkus,
aby kočko-gentleman členem byl jednak tam,
i v Joint Superior Schools.
A každý rok znovu, když je sezóna lovů,
u Blimpa se často nalézám.
Ne!
Zhusta zaháním splín v podniku Stage and Screen,
kde tak rád holduji krevetám.
Když je sezóna zvěřiny, tak v Pothunter’s věří mi,
že kosti zvládnu ohlodat.
V čase dopoledním příliš brzo není...
Fajn. Takhle to asi nepůjde, co?
Víme?
Podívej se na sebe a na mě. Přece víš,
jak jsem citlivý na svoje rozměry.
A přesto mě musíš ztrapnit.
To si o tobě myslím.
A teď poslouchej. Nahoru mě sám nikdy nedostaneš.
Takže svolej pár dalších koček a zkusíme to napodruhé, ano?
Hezky opatrně. Všichni připraveni?
A pět, šest, sedm.
V čase dopoledním příliš brzo není...
Hej!
v klubu Drones drahý drink vždy si dát.
Dík, Ruptame.
Když mě vidíš kamsi kvačit, tak se chystám kari svačit
v klubu Siamese či v klubu Glutton.
Pokud tvář mi křiví žal, v klubu Tomb jsem obědval
ze skopového s rýží je můj břich zmaten.
Smetánkou bývám zván „kocouří bonviván“,
mé jméno má patřičný švih.
Pro každého je ctí, kdykoliv pozdraví
ho Buřtorád Mňouks v dečkách...
Buřtorád Mňouks v dečkách...
Buřtorád Mňouks v dečkách psích.
Tak plynou všechny Buřtorádovy dny,
vymetá...
...s gustem za klubem klub.
Není překvapením, že se stále mění
a kulatí jeho ctihodný trup.
Snadno nabral jsem záhy jedenáct kilo váhy
a každý den přibírám dál.
Jsem tak zachovalý, protože jsem dbalý
zásady, že mám žít si jak král.
Jsem na vrcholu sil, rád bych předlouho žil.
Říká král tlouštíků kočičích.
Všem se zdá o jaru, když jde po bulváru
pan Buřtorád Mňouks v dečkách...
Buřtorád Mňouks v dečkách...
...psích?
Mouriarty!
Kocour v dečkách. Krása.
Máš hlad?
Vypadáš, jako bys pár dní nic nejedl.
Vezmi si to.
Očíhni to.
Očichej to.
Je to lahůdka.
No tak, Kocoure v dečkách. Ty to zvládneš.
Šumafuk!
Potřebuješ pomoc?
Neměla by ses tu toulat sama.
Nejsem sama. Mám tu přátele.
Přátele?
Zdá se, že utekli a nechali tě tu.
Ale neboj.
My se o tebe postaráme.
Nemám pravdu?
Nechceš jít dovnitř?
Machršťára
a Strakalíza,
proslulí kočičí šejdíři.
Potrhlí klauni,
komedianti,
provazochodci
a kejklíři.
Nás předchází naše reputace,
ve Victoria Grove máme svůj kout.
Zde jen provádíme své operace,
sklon k toulání nelze ovládnout.
My známé jsme firmy v Cornwall Gardens,
na Launceston Place, na Kensington Square.
Jsme známější, nežli by bylo nám milé,
naše reputace je černá jak tér.
Nefotit, ano?
Pokud okno je pootevřené,
pokoj vypadá jak pole válečné.
Pokud tašky se uvolní dvě nebo pět,
tak střecha hned začne propouštět.
Pokud dokořán jsou s prádlem šuplíky
a ty postrádáš vestu s knoflíky,
či po večeři jedné z holčiček
chybí šňůra falešných perliček,
na kočky rodina
vždycky hodí to pak:
„Byl to Machršťára.
Či Strakalíza.“
A povětšinou to nechají tak.
Machršťára a Strakalíza, výřečnost je prý náš veliký dar.
Jsme postrachem výloh a pokladen všech,
jsme kočičích chmatáků šikovný pár.
Ve Victoria Grove máme svůj kout,
leč nemáme stálé zaměstnání.
Jsme příjemní braši, jimž s policistou
do řeči dát se nic nezabrání.
Servus, strážníku. Ty korále jsem jí koupil sám.
-Cože? -Počkat.
Když rodina večer si ke stolu sedá,
jsou odhodlaní přibrat až běda
z roštěné, brambor a luštěnin.
Když vtom kuchař se zjeví jak z lahve džin
a pronese smutným, zlomeným hlasem:
„Večeře na zítra, žel, odkládá se.
Maso zmizelo z trouby, mě trefí snad šlak!“
A na kočky rodina
zase hodí to pak:
„Byl to Machršťára.
Či Strakalíza.“
A povětšinou to nechají tak.
Machršťára
a Strakalíza
umí za jeden provaz vždy báječně táhnout.
A někdy se zdá, že maj kliku jak hrom,
a jindy se s rohatým museli spřáhnout.
My řádíme v domě jak hurikán
a nikdo by nemohl přísahat,
byl to Machršťára
či Strakalíza?
Anebo v tom tlapky maj oba dva snad?
Když jídelnou se rozlehne „prásk“,
ze spižírny uslyšíš hlasité „mlask“
a z knihovny ozve se hlasité „cink“,
tak střepy už zbyly jen po váze Ming.
Na kočky rodina
zase hodí to pak:
„Byl to Machršťára
a
Strakalíza.“
Nenaděláš s tím nic, už je to tak.
Už jdu, Viktorie!
Neboj, vydrž!
Na, pejsku! Přines!
Všude jsem tě hledal.
Bál jsem se, že propásneš příchod.
Jaký příchod?
Staré Mojčíčové.
Kde to jsem?
Zdá se, že jsme na prámu uprostřed Temže.
Co tady děláš ty?
Nemám nejmenší tušení.
A postrádám všechny svoje šváby.
Já nemůžu být na prámu uprostřed Temže.
Musím jít na bál.
Kdepak. Nikam nejdeš, Kocoure v dečkách.
Jsem odhodlaný vyhrát a chci mít svoje konkurenty na řetězu.
Bručingre.
Hlídej je.
Už mě tak nazval dvakrát.
„Kocour v dečkách“. Jako by se mi vysmíval.
Ale mně se to líbí. Takže se směju naposled.
A ty jsi kdo?
Bručingr.
Jsem desperát, mým domovem je prám.
A jsem ten nejlítější rváč ze všech koček, co znám.
Od Gravesendu až k Oxfordu mám spády lotrovský
a mám rád svoji přezdívku, zní „Postrach temžovský“.
Jo, ale to se nerýmuje.
Nemůžeš říct „temžovský“, protože se to rýmuje s „lotrovský“.
Správný tvar je „temžský“.
Takže Bručingr se jmenuješ?
Myslím, že už to nezapomenu.
Už chápu, kdo jsi.
Díky za vysvětlení.
Kde ses toulala?
To je moje.
Další nepodařené kouzlo.
Jdeš právě včas, abys viděla Starou Mojčíčovou.
Kdo je Stará Mojčíčová?
Stará Mojčíčová je dlouhověká,
je to kočka, co několik životů vedla.
V básních i rčeních před ní kdekdo smekal
mnohem dřív, než Viktorie na trůn usedla.
Přehršel životů za sebou má.
Tuším, že devětadevadesát.
A její početné potomstvo dál prospívá
a hrdí jsou, že na ní věk není znát.
Její vizáž se na první pohled zdá tuctová,
když se na farní zdi na slunci vyhřívá,
zakráká kočičí kmet:
„Vidím správně, či smysly mě mámí?
Je to tak? Šálí mě zrak?
Možná že blouzním, leč přiznávám hned,
že to vskutku je Stará Mojčíčová.“
Vidím správně, či smysly mě mámí?
Je to tak? Šálí mě zrak?
Možná že blouzním, leč přiznávám hned,
že to vskutku je Stará Mojčíčová!
Vidím správně, či smysly mě mámí?
Je to tak? Šálí mě zrak?
Možná že blouzním, leč přiznávám hned,
že to vskutku je Stará Mojčíčová!
Vidím správně, či smysly mě mámí?
Je to tak? Šálí mě zrak?
Mé nohy jsou třaslavé, šourám se vpřed,
nesmí upadnout Stará Mojčíčová.
Kočičandy se každý rok
shromáždí k volbě jedné z nás.
Dnes hlava všech Čičand učiní krok,
pak propuknout smí čičandí kvas!
-Koho vyvolíš? -Koho vyvolíš?
Koho vyvolíš?
Kočičandy, ukažte tvář.
Kočičandy, nastal váš čas.
Čičandí měsíc rozlil svou zář.
Čičandrbál dnes koná se zas.
Kočičandy jsou mour a sníh,
pomenší vzrůst jim nevadí.
Kočičandy jsou radost a smích,
jejich mrouskání uším lahodí.
Kočičandám štěstím líce září
a očiska černá jim těkají.
Namyšleně se rády tváří
na čičandí úplněk čekají.
Kočičandy zrají nějaký pátek
a nejsou příliš veliké.
Kočičandy jsou boubelaté
a umějí kvapíky všeliké.
Než čičandí měsíc zjeví se,
je třeba provést čančání srsti.
Čičandy za oušky myjí se,
utírají se mezi prsty.
Kočičandy jsou sníh a mour,
velikost mají přiměřenou.
Čičandy skáčou jak střelený kňour
a jejich oči za noci žhnou.
Kočičandy jsou mour a sníh,
do vínku osud jim malý vzrůst dal.
Pokud bouře se strhne v ulicích,
tak si pro skotačení své najdeme sál.
Pokud slunit se budeme v paprscích,
mohl o nás bys říct: „Samý pecivál.“
My však šetříme síly, vždyť byl by to hřích,
být unavený na Čičandrbál!
Kočičandy, ukažte tvář!
Kočičandy, nastal váš čas!
Čičandí měsíc rozlil svou zář,
Čičandy, pojďte na Čičandrbál!
Kočičandy, ukažte tvář!
Kočičandy, nastal váš čas!
Čičandí měsíc rozlil svou zář,
Čičandy, pojďte na Čičandrbál!
Mejdan začíná!
S tvým svolením, samozřejmě.
Ticho,
z chodníku zvuky žádné.
Ztratila luna paměť?
Úsměv netečný má.
V světle lampy
u nohou seschlé listy jen zřím
a vítr dout už začíná.
Každá lampa světlem svým
teď dává varování.
Kdosi cosi říká,
lampa ve tmě bliká,
zbývá chvil pár do svítání.
Dávné
vzpomínky měsíc vzbouzí,
úsměv na tváři kouzlí,
krásu mou odnes čas.
V srdci stále ty chvíle štěstí schované mám.
Kéž vzpomínky žijí zas.
Jestli chceš, pojď...
se mnou domů.
Ač nemám kam
a ke komu.
Mám dát všanc kůži?
Za mě nikdo nechtěl ji dát.
Z přítmí jen přihlížím,
změnu dál vyhlížím,
i když nemám nač vzpomínat.
Odmala toužím
přestat se soužit,
k někomu patřit, Londýnem přestat sama se ploužit.
Mně nebylo přáno,
co tobě je dáno:
vzpomínek vějíř
na krásných komnat pár,
kam nikdy nesmím vejít.
A z tvých vzpomínek přízraky jsou,
které drží tě však nad vodou.
Možná že domov můj
už je hromádka ruin,
už je rozbořený.
Novou krev do mých žil mi kmen Kočičand vlil,
vedou riskantní život,
ale divoký a svobodný.
Odmala toužím
přestat se soužit,
Londýnem nikdy už nebudu sama se ploužit.
Mně nebylo přáno,
co teď je mi dáno:
k někomu patřit,
ve světě, do nějž pustili mě, s nimi se bratřit.
A ze vzpomínek zbyl jen dým,
a tak s přízraky si zatančím.
A ze vzpomínek zbyl jen dým,
a tak s přízraky si zatančím.
Štěstí je prchavé.
Všem, kdo ho prožili, unikl význam.
A po významu ptát se nám prožitek oživí
formou jinačí;
ta přesáhne význam, jenž štěstí lze přisoudit.
Zážitek z minula, oživen významem,
není však zážitkem jednoho života,
ale mnoha generací -
nezapomenout na něco, co je nejspíše nevýslovné.
Jsi v pořádku, děvenko?
My se neznáme, viď?
Ne. Nejsem zdejší.
Pohodili mě tu.
Chudinko malá.
Chceš vidět, jak učiním volbu?
A to smím?
Proč bys nesměla?
Nejsem Čičanda.
Zatím možná ne.
Pojď, za chvíli to začne.
Gusi?
Jdete na scénu.
Chtěl jsem vám jen popřát hodně štěstí.
Jsem váš oddaný fanoušek.
Jak se jmenuješ?
Mistr Myštofeles.
Jsem kocour kouzelník, víte?
-Máte někdy trému? -Ne, ne.
Chce to zkoušet, zkoušet, zkoušet. Pak se nic nemůže stát.
Na dřevo.
Tady jsem ještě nikdy nehrál.
Gus, kocour komediant.
Drž mi packy.
Gus, starý bard, kocour divadelní.
Upřesním, jak celé jméno mé zní:
jsem vlastně Asparágus, říct si to zkus,
a pochopíš, proč jsem pro všechny jen Gus.
Mám prodřený kožich, jsem kůže a kost
a třesavce vydán jsem na nemilost.
Kočičí elegán já býval jsem kdys,
leč nejsem již postrachem myší a krys.
Nejsem již kocour na vrcholu sil,
i když v nejlepších letech jsem se dost proslavil.
A když navštívím klub svých kamarádů,
který sídlo má v sousední knajpě vzadu,
vždy je oblažím rád, když mě na drinky zvou,
nejednou kdysi úspěšnou anekdotou.
Já býval jsem hvězdou nejzářivější,
kolegou mým byl Irving,
kolegou mým byl Tree.
Sukces míval jsem náramný, jémináčku,
jednou sedmkrát šel jsem na děkovačku.
Mojí životní rolí, jak poučím vás,
byl Fajrofukfidlák, ze slatí ďas.
Pokud někdo mi přinese v náprstku gin,
řeknu vám, co jsem kdysi hrál v kusu „East Lynne“.
V jednom Shakespearovi měl jsem zásadní štěk,
když si herec o přítomnost kocoura řek.
Dnešním koťatům přál bych lekci z historie,
nedřou jak my za královny Viktorie.
Nezažila dril v kočovné společnosti.
Skok obručí mají za vrchol šikovnosti.
Že mě z těch novot svrbí kožich, žádný div,
vždyť divadlo není, co bývalo dřív.
Tyhle moderní špíly umí ohromit vás,
ale nevyrovnají se, tvrdí publika hlas,
té chvíli dějinné, kdy zářil jsem nad jiné
jako Fajrofukfidlák, ze slatí ďas!
Můžu to sjet celé znova.
Bravo!
Bravo, Gusi.
Smím vás požádat o autogram, pane?
Vidět, jak Fajrofukfidlák ožil na jevišti,
bylo vskutku inspirativní a děsivé.
Mouriarty.
Dalším soutěžícím je...
Šraňkoslav, Vlakocour.
Šraňkoslav je Vlakocour,
je to kocour vlakový.
Ve stanicích šepot zní pár minut před půlnocí,
když má poštovní vlak odjíždět.
„Kde je Slávek? Není v práci?
Že by na schovku chtěl hrát si?
Bez něj vlak nemůže nikam jet.“
Strojvůdci i výhybkáři,
přednostové mladí, staří,
snaží se ho vypátrat.
„Kde je Slávek? Šel do práce?
Není možné čas dál ztrácet,
noční vlak má jízdní řád.“
11.42, příliš velká prodleva,
cestující šílí jako jeden muž.
Vtom se náhle vynořím,
k pasažérům hovořím:
„Kufry máte uložené už.“
Stačí záblesk jediný z jeho očí zelených,
semafor již vzhůru ční.
Konečně náš vlak supí jako drak
polokoulí severní.
Šraňkoslav je Vlakocour.
Šraňkoslav, Šraňkoslav.
Šraňkoslav je Vlakocour.
Je to kocour vlakový.
Aniž bych snad přeháněl,
tak jsem na povel sám měl
lůžkový expresní vlak.
Strojvůdce i průvodčí, všechny měl jsem na očích,
cestující jakbysmet. Tak nějak.
Sleduji vás bez mrknutí,
vidím každé mysli hnutí,
a vyhnete se velkým potížím,
když bez bujarého smíchu vydržíte sedět v tichu,
když vás Slávek hlídá zrakem ostřížím.
On je na pořádek ras, v tomhle neuznává špás.
Jsem kocour, jenž dbá na dobrý mrav.
K cíli dorazí pak tenhle noční vlak,
když službu má Šraňkoslav.
Příjemně se cítíš, vždy když najdeš kupé své,
na dveřích své jméno můžeš číst.
Lůžka úhledná tu jsou s naškrobenou přikrývkou
a z podlahy dalo by se klidně jíst.
Průvodčí přikvačí křepce,
optá se vás velmi měkce: „Jak mám servírovat čaj?
S cukrem? Bez?“
Jako stín jsem za ním stál, abych mu nápovědu dal.
Slávek nedokonalost by těžko snes.
Když si zalezeš do své postýlky,
vklouzneš pod přehoz plyšový.
Doufám, že patřičně aspoň oceníš,
že tě tu nebude rušit žádná myš.
Tyhlety trampoty nebudeš řešit ty,
ale náš kocour vlakový.
-Šraňkoslav je Vlakocour. -Šraňkoslav.
Je to kocour vlakový.
Když loučení nastává, ocasem ti zamává.
Což je „na viděnou“, napovím.
Jako fakt zkrátka ber, že příště tvůj konduktér
bude kocour vlakový.
Mouriarty.
„Šanta“
Mouriarty, též „Tichošlap“; pověst ho předchází,
že brilantní je zločinec, co zákon obchází.
„Šanta“
V Scotland Yardu zoufalstvím si nad ním vlasy rvou.
Když na místo činu dorazí, Mouriarty jim fouk!
Mouriarty, Mouriarty, většího machra nenajdeš.
Porušil všechny zákony a zákon gravitační též.
Na jeho levitaci by i fakír smutně kouk.
Když na místo činu dorazí, Mouriarty jim fouk!
Mouriarty je ryšavý, hubený kolohnát.
A podle očí zapadlých lze ho snadno rozeznat.
Jeho čelo vrásky krabatí, to od myšlenek spoust.
On kožich zaprášený má a rozcuchaný vous.
On hlavou kývá sem a tam jak jedovatý had.
Když vypadá, že napůl spí, hraje to akorát!
Mouriarty, Mouriarty, kdo setká se s ním, ten má pech.
On je ďábel v rouše kočičím a mistr nepravostí všech.
Když v uličce ho potkáš, nevydáš ani mňouk.
Však když je zločin odhalen, Mouriarty už fouk!
On úctyhodně tváří se,
ale švindlovat má dar.
A otisky jeho tlapek nemá ani Scotland Yard.
Když spíž je zplundrovaná a šperkovnice v trapu,
když mléko někdo vypil, další pekinéz je kaput,
když ve skleníku škody nenapravitelné jsou,
tak opět jako zázrakem už Mouriarty fouk!
Mouriarty, Mouriarty, nenajdeš machra většího.
Na světě není kocour, který úlisností předčí ho.
On neprůstřelných alibi oplývá zásobou,
je fuk, kdy se ten zločin stal, Mouriarty zas včas fouk!
Říká se, že kočky, jejichž lotroviny každý zná,
jmenovitě Machršťára, Strakalíza, Šťabajzna,
jsou nohsledi jen kocoura, jenž času většinu
řídí všechny operace.
Napoleon zločinu!
Mouriarty, Mouriarty, Mouriarty zná světa běh.
On je ďábel v rouše kočičím a mistr nepravostí všech.
Když v uličce ho potkáš, nevydáš ani mňouk.
Však když je zločin odhalen...
Mouriarty...
Mouriarty!
Mouriarty...
Však když je zločin odhalen,
Mouriarty už fouk!
Ano!
Nastal čas vyvolit jednu z Čičand.
Stará Mojčíčová, buď tak hodná.
Jsem přece jediný zbylý soutěžící.
A očividně i nejlepší.
Nuže...
Nikdy.
To já vyvolím kočku, která si zaslouží nový život.
Kočky soudím podle srdce.
On je srdcař.
Mám srdce jak zvon.
Jsi podvodník, Mouriarty.
Mojčíčko?
Já se do Mňautmosféry dostanu.
Žádám, abys mi přidělila další život.
Ty se do Mňautmosféry nikdy nedostaneš.
To se ještě uvidí.
Bručingre, nech ji projít po prkně.
Vyvol mě, nebo se utopíš v té řece.
Tebe nikdy nevyvolím!
Máš poslední šanci.
Nikdy!
Kde je Stará Mojčíčová?
Kde je?
Nevíme.
Tak kde je?
Brali jsme to jako legraci.
Nevěděli jsme, že ji chce unést.
Určitě se s tím dá něco dělat.
Nemůžeme ji jen tak přičarovat zpátky.
Ale můžeme.
Můžeme.
Ty jsi kouzelník.
-Cože? -To není špatný nápad.
Za pokus to stojí.
To vážně nesvedu.
Zkusit to můžeš.
Zlom vaz.
To zvládneš.
Držte mi packy.
-Hoďte nám sem štych. -Nenuťte mě k tomu.
A virbl, prosím.
Kdo dostat chce v mistrovské magii lekci,
ať sleduje mistra Myštofela v akci.
A tak říkáme:
Ó, to jsou věci! Vzdát to nechci,
chytrý jsi přeci, jsi magie mistr Myštofeles.
Jsem malý, tichý moureček,
černý od ocasu po uši.
Vejdu se do malých škvíreček,
přejdu zábradlí nejužší.
Karet vykouzlím balíček,
s kostkou umím to jakbysmet.
Umím ošálit vás, až si myslíte zas,
že lovíte myši na oběd.
Se špuntem umím lecjaký trik,
se lžící také, s konzervou rybí.
Celý příbor by se vám šik?
K tomu vidlička zatím vám chybí.
Je fuč, i když byla tu před chviličkou.
Za týden shledáte se zas s tou vidličkou!
A tak říkáme:
Ó, to jsou věci! Vzdát to nechci,
chytrý jsem přeci, jsem magie mistr Myštofeles.
Ty to zvládneš.
Jsem plachý a zamlklý brach,
o plašším našel bys těžko zmínku.
Hlas můj však slyšet byl po střechách,
když jsem spal stočený u ohýnku.
A někdy u ohně slyšet jsem byl,
když jsem skotačil po střechách.
Všichni slyšeli prý jakési vrnění,
což je důkaz! Tak nemějte strach,
že mi magické schopnosti schází.
Jednou pán na mě pár hodin řval,
ať vylezu už z toho mlází,
a já zatím na chodbě spal.
A nedávno zas ten famózní mág
sedm koťátek z klobouku vytáh jen tak!
Co?
Pan Myštofeles?
Můj hrdina...
-Nechoďte! Ne! -Já padám!
-A všichni říkají: -Jejda! Utíkejte!
Ó, to jsou věci! Vzdát to nechci,
chytrý je přeci ten magie mistr Myštofeles.
Ó, to jsou věci! Vzdát to nechci,
chytrý je přeci ten magie mistr Myštofeles.
Prosím.
Ó, to jsou věci! Vzdát to nechci,
chytrý je přeci ten magie mistr Myštofeles.
A tak říkáme:
Ó, to jsou věci! Vzdát to nechci,
chytrý je přeci ten magie mistr Myštofeles.
Ó, to jsou věci! Vzdát to nechci,
chytrý je přeci ten magie mistr Myštofeles.
Ó, to jsou věci! Vzdát to nechci,
chytrý je přeci ten magie mistr Myštofeles.
Ó, to jsou věci!
Vzdát to nechci,
chytrý je přeci ten magie mistr Myštofeles.
A tak říkáme:
Ó, to jsou věci! Vzdát to nechci,
chytrý je přeci ten magie mistr Myštofeles.
Ó, to jsou věci! Vzdát to nechci,
chytrý je přeci ten magie mistr Myštofeles.
Ó, to jsou věci! Vzdát to nechci,
chytrý je přeci ten magie mistr Myštofeles.
Ó, to jsou věci! Vzdát to nechci,
chytrý je přeci ten magie mistr Myštofeles.
-To jsi ty. -To jsem já.
Ó, to jsou věci! Vzdát to nechci,
chytrý je přeci ten magie mistr Myštofeles.
Dámy a pánové, představuji vám mimořádného mistra magie Myštofela!
Převezla mě.
Já se tam dostanu.
Dostanu se do Mňautmosféry. Vyhraju!
Já vám ukážu!
Pojď se mnou!
Nezahrávej si s máklou mickou!
Fajrofukfidlák!
Gusi!
Ze slatin ďas!
Ty ďasíku.
Svítá,
rosa na slunečnicích,
odkvétá růže krásná,
kvetla jenom pár dní.
Toužím tvář svou obrátit k slunci jak slunečnice.
Čekám, až se rozední.
Zpívej.
K záři
luny obraťte tváře,
dávných vzpomínek hráze
otevřete dokořán.
Ve vzpomínkách když význam štěstí objevíte,
nový život začne vám.
Dávné
vzpomínky měsíc vzbouzí,
úsměv na tváři kouzlí,
krásu mou odnes čas.
V srdci stále ty chvíle štěstí schované mám.
Kéž vzpomínky žijí zas.
Doutnající špačky dní,
pach nevlídného rána.
Lampa zmírá, další noc už končí,
dnu je nová šance dána.
Svítá,
čekám, až slunce vyjde,
až nový život přijde,
nesmím nikdy to vzdát.
Z noci dnešní se brzy stane vzpomínka jen,
světlo denní začne plát.
Větvemi se slunce dere,
maska brzy spadne.
Jak květ růže, zatímco už svítá,
zlá vzpomínka vadne.
Žízním
po tvém doteku, přízní
zahrň mě, když se trýzním,
na slunce vzpomínám.
Dotkni se mne, a v čem tkví štěstí, porozumíš.
Hle,
den nový...
...začíná.
Moje volba padá na tebe.
Děkuji ti.
Už dlouho toužíš
přestat se soužit,
k někomu patřit, Londýnem přestat sama se ploužit.
Když vzpomínky, co bolí,
zapudíš,
s krásnými přízraky si zatančíš.
Výš, než ční hotelu Russel zeď.
Výš, výš, výš, do Mňautmosféry leť.
Výš, než ční hotelu Russel zeď.
Výš, výš, výš, do Mňautmosféry leť.
Výš, než ční hotelu Russel zeď.
Výš, výš, výš, do Mňautmosféry leť.
Výš, než ční hotelu Russel zeď.
Výš, výš, výš, do Mňautmosféry leť.
Výš, výš, výš, až tam nad úplněk.
Výš, výš, výš, do Mňautmosféry leť.
Výš, výš, výš, až tam nad úplněk.
Výš, výš, výš, do Mňautmosféry leť.
Výš, výš, výš! Mňautmosféro, těš se...
Šumafuk!
Ty žiješ!
V tom božskost nebetyčná tkví,
být hrdý na své kočkovství.
Zní v katedrále dál „vivat“.
Ať život věčný kočka má!
My chtěli jsme vám vylíčit
pár různých druhů kočičích.
Teď bez větší již námahy
přečtete naše povahy.
Poznatky máte podrobné:
kočky jsou lidem podobné.
Jak hrajeme si a pracujeme
i jak se správně jmenujeme
už víte; i naše zvyky znáte,
ale jak kočku oslovit máte?
První, co přijde na přetřes,
je toto: kočka není pes.
První, co přijde na přetřes,
je toto: kočka není pes.
Když s kočkou mluvíš, musíš prý
čekat, až hovor zahájí.
Já tento názor nesdílím,
leč jsou v tom značné rozdíly.
Má první rada proto zní:
nebuď moc familiární.
Ukloň se, klobouk smekni včas:
„Ó, Vaše Mourstvo, zdravím vás.“
I vás!
Než kocour ráčí souhlas dát,
že smíš ho přítelem svým zvát,
tak nakloň si ho trošičku
a mlíčkem naplň mističku.
A sem tam přihoď dobrot pár,
buď paštičku či kaviár,
pak losos, nebo tetřívek?
Zjisti, co má rád nejdříve.
Tak cíle svého dojdeš snad
a jménem smíš ho zvát.
Kočka má právo čekat, že
jí svoji úctu prokážeš.
Tím končí lekce poučná,
jak s kočkami se jednat má.
Myslím, že jsi Kočičanda. Namouduši.
Kočka s duší.
Jestli chceš, pojď...
se mnou domů.
Ač nemám kam
a ke komu.
Mám dát všanc kůži?
Za mě nikdo nechtěl ji dát.
Z přítmí jen přihlížím,
změnu dál vyhlížím,
i když nemám nač vzpomínat.
Odmala toužím
přestat se soužit,
k někomu patřit, Londýnem přestat sama se ploužit.
Mně nebylo přáno,
co tobě je dáno:
vzpomínek vějíř
na krásných komnat pár,
kam nikdy nesmím vejít.
A z tvých vzpomínek přízraky jsou,
které drží tě však nad vodou.
Z noci jde chlad,
volání slyším.
Svítání snad
kvapem se blíží.
Ta divoká cháska
snad zkrotí můj niterný strach.
Mám se přestat snad bát
je přáteli zvát,
naději mám, či čeká mě krach?
Odmala toužím
přestat se soužit,
k někomu patřit, Londýnem přestat sama se ploužit.
Mně nebylo přáno,
co tobě je dáno:
vzpomínek vějíř
na krásných komnat pár,
kam nikdy nesmím vejít.
A z tvých vzpomínek přízraky jsou,
které drží tě však nad vodou.
Možná že domov můj
už je hromádka ruin,
už je rozbořený.
Novou krev do mých žil mi kmen Kočičand vlil,
vedou riskantní život,
ale divoký a svobodný.
Odmala toužím
přestat se soužit,
Londýnem nikdy už nebudu sama se ploužit.
Mně nebylo přáno,
co teď je mi dáno:
k někomu patřit,
ve světě, do nějž pustili mě, s nimi se bratřit.
A ze vzpomínek zbyl jen dým,
a tak s přízraky si zatančím.
A ze vzpomínek zbyl jen dým,
a tak s přízraky si zatančím.